Kursus i billedmedier
ved Henrik Juel

1. forelæsning, den 5. februar 1999 - "Billederne, kulturen og medieudviklingen"

Hvad er et billede egentlig? Hvordan lyder definitionen på et billede? Tja, slår man op i de gængse danske ordbøger og leksika, bliver man ikke ret meget klogere. Ordet er tilsyneladende så almenkendt, at det ikke fordrer nogen yderligere udredning. Derimod giver det pote at kigge i "Webster's Encyclopedic Unabridged Dictionary" - det er unabridged, der gør forskellen. Uforkortet, kan man sige, og i vores tilfælde betyder det, at selv så fasttømrede begreber, vi til dagligt bruger uden nærmere overvejelse, har deres plads i værket.
	Under picture finder vi følgende forklaring (oversat): en repræsentation af en person, en ting, en situation, i form af et maleri, en tegning, et fotografi etc. Vi kunne også have brugt opslagsordet image. Essensen er nogenlunde den samme: en fysisk lighed eller repræsentation af en person, et dyr eller en ting, fotograferet, malet, udskåret eller på anden vis gjort synligt.
	Nøgleordene her er repræsentation - der går igen to gange - og synlig. Disse definitioner er forkerte. I stedet for den gængse definition, at billeder er en repræsentation af et udsnit af den synlige virkelighed, bør definitionen kort og godt lyde: visuel præsentation. Det er jo ikke nødvendigvis den synlige virkelighed, der vises. Et billede som yin og yang kan man snarere kalde et mentalbillede.
	Hulemalerier har der også været stor diskussion om. Hvorfor i alverden lagde den tids folk så store kræfter i at afbillede jagtdyr? Er det bare for at fortælle hinanden, hvordan fx en okse ser ud? Nej, vel - så kunne de lige så godt stikke hovedet ud af hulen og dermed hamre fjæset ind i et rasende og særdeles levende eksemplar.
	Hele fejltagelsen med definitionen skyldes tilsyneladende den gængse positivistiske erkendelsesteori, hvor såkaldt virkelige ting skal kunne måles og vejes. Det må siges at være et reduceret virkelighedsbegreb.
	Vi kender Storms P's vidunderlige tegning af de to mænd, der står foran et stort billede af en pibe. Den ene spørger, hvad det er, hvortil den anden svarer: "Det er en pibe". Den første mand ryster på hovedet med et: “Nej, det er et billede af en pibe!”.
	Historien illustrerer meget godt vores besværlige forhold til billeder. Hvad ligger der egentlig i et billede? Mulighederne er mange, og begrænsningerne ligeså. Kan man tale om billedhandlinger, som man kan tale om sproghandlinger? Ved sproghandlinger forstår vi normalt, at ytringer også er sociale handlinger. Spørger man fx en pige, om “hun skal noget i aften”, er det sandsynligt, at man i modsat fald har intentioner om at få hende til at skulle noget i aften, hvis I forstår ...
	Ideen om, at der også eksisterer billedhandlinger, er fremsat af Søren Kjørup (muligvis også af en vis Henrik Juel). Et billede behøver ikke kun at være illustrativt, men kan også fungere som dokumentation eller kommentar. Det vil jeg yderligere rode mig ud i her. Læs i stedet Søren Kjørups tekst, eller kig i Medier og kultur, side 121ff.

Billedfobier
Sidst vil jeg lige nævne et par hyppige “fobier” med hensyn til billeder.
•	Subliminal påvirkning
Hvis der i en film er indskudt en eller flere frames (omkring 1/25 sekund), når man ikke at blive bevidst om billedet - men hjernen registrerer det alligevel. Nogen kommerciel udnyttelsesmulighed ligger der dog ikke i fænomenet, fordi der er stor forskel på folks tærskel (subliminal betyder i øvrigt under tærsklen). Nogle (specielt unge) kan registrere billeder 0på omkring 1/25 sekund, mens andre måske skal have helt op til en tredjedel.

•	Fortrængning af skriften
Nogle mener, at de stadig flere og flere billeder især i tv vil føre til en form for analfabetisme. Læsning er en meget vigtig del af vores kultur, eftersom læsning fordrer fantasi og stimulerer den. Man må selv danne sig billederne i hovedet. Billeder taler ofte til patos, mens tekst har med logos at gøre. Mærkeligt nok er der ingen fortalere for en åbenbar fordel ved billeder - nemlig at man ved billeder måske selv danner tekst i hovedet, eller i hvert fald analyserer og fortolker dem. Det kunne lede til den tro, at det i virkeligheden er en diskussion, der føres af de “skriftkloge”, akademikere, der frygter, at hele deres uddannelse med tekstanalyse vil gå til spilde.

Naturalismens historie
Interessant er det at se den dalende interesse for at vise ting så naturtro som muligt i deres skønhed (og hæslighed). Den blomstrede tæt ved år 0 (som ikke eksisterer eller hvad?!?) og fik et comeback i tiden op mod renæssancen. Det er i øvrigt et område, jeg ikke har spor forstand på, så tag ikke mine ord for gode varer!
	Filmmæssigt har vi i dag bevæget os hastigt væk fra de “pæne” og særdeles kedelige 80’ere til de hurtige 90’ere, hvor især det håndholdte kamera slog igennem. Det er en lang og spændende historie, som bl.a. kan læses i den særdeles læseværdige bog Klondike & Karaoke (se boganmeldelserne på web-siden).

Analyse af billeder
Roman Jakobsons sprogfunktioner bliver normalt brugt til ... ja, sproganalyse, men faktisk egner modellen sig også til en i hvert fald grovinddeling af billeder. Som bekendt ser hans seks funktioner således ud:

•	Emotiv	(symptom)
•	Konativ	(signal)
•	Referentiel	(symbol)
•	Fatisk	(social)
•	Metasproglig	(systemisk)
•	Poetisk	(æstetisk)

Mere vil jeg ikke gøre ud af dem i denne omgang.

100 års film
Brødrene Auguste og Louis Lumière regnes for filmens skabere. Muligvis fuskede et par tyskere med samme ide nogen tid forinden, men de begik den brøler ikke at udnytte opdagelsen kommercielt. Det gjorde de to brødre den salige sommer i 1895, og deres første projekt var en lille miniserie på ti afsnit på hver 20 sekunder. De havde allerede den gang en fremtid for sig som medarbejdere på TV-avisen, hvor samtlige indslag er korte og kontante.
	Det vil nok ikke tjene noget større formål at beskrive samtlige ti afsnit her, men gennemgående kan man undre sig over, hvor mange af nutidens filmgenre de allerede var bevidste om dengang. Der var kimen til de første reportager, slap-stick shows, hjemmevideoagtige portræt-serier, reelle historier, sit-coms, naturfilm osv. osv. Man kan stille sig selv det spørgsmål, om det i virkeligheden er os, der ikke igennem de sidste 100 år har formået et være innovative og skabe afgørende nye genrer.
	En anden fællesnævner ved filmene er, at de i høj grad bærer præg af at have “still-billedkarakter”, sådan forstået at de i virkeligheden lige så godt kunne have været almindelige fotografier. Forskellen er blot, at der er sat bevægelse i dem. Filmmediet blev altså i første omgang brugt til at føre traditionen fra fotografiet videre.